Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Taký reunion je vec delikátna. Často sa nevydarí, je zbytočný, kapele, ktorá vo svojej dobe niečo znamenala, voda, do ktorej sa dalo pokúsiť znovu vkročiť, jednoducho odtiekla. A ľudia stredného veku sa polotrápne potácajú na mieste, kde to už nie je pre nich.
Niekedy sa zadariť môže, umelci sú vo forme ako zamlada, nakopú rite mladším generáciám a bolo by načim im zatlieskať, ako návrat zvládli. Ale to nie, to vždy bude istý okruh odborníkov na všetko pizúkať „no, však dobre, ale na staré albumy sa to už nechytá, lebo... my sme tak rozhodli“.
PESTILENCE sú taký prípad, v ktorom som okrem kladného prijatia návratu pred šiestimi rokmi zaznamenal aj tieto kuvičie hlasy. Tak teda načrtnem svoju verziu prípadu: Že sa dávajú dokopy tieto legendy (nielen) holandského death metalu, som zhodnotil asi tak, že nejde o nič, za čo by som sa modlil, tá kapela má aj na to, aby sa na ňu už len s úctou spomínalo, ale pokiaľ Mameli po „Spheres“ nezabudol hrať death metal, môže byť ešte zaujímavo.
„Resurrection Macabre“, 2009 – ale pozrime sa, Patrick po šestnástich rokoch vie viac než len kecať, PESTILENCE svoje znenie oživili v podmienkach nového tisícročia, sú to stopercentne oni, štýlovo hlavne okolo „Testimony...“ s presahmi až ku „Consuming Impulse“, bohatší o roky hráčskej a skladateľskej praxe, proste toto ak by vyšlo miesto „Spheres“, tak sa z toho všetci kritici pojejeje... Funguje to dodnes, takýto bol kedysi death metal a od jeho popredných otcov je to death ako remeň aj dnes.
„Doctrine“, 2011 – toto muselo dozrieť a narásť. V hudbe problém nie je, naopak, PESTILENCE idú v svojom štýle vysokú ligu a po stránke inšpiračných zdrojov tentokrát zo základu „Testimony...“ siahajú aj k „Spheres“. Veľa technického death metalu a k tomu aj kus „death/fusion“ a ich typická znepokojivá, nervy trhajúca atmosféra. Navyše kompletná štvorčlenná zostava – Mameli to tak či tak mení na každom albume – a počuť, že je to trochu tímovejšia práca. Na vokál som si však zvykal roky. Dnes ho beriem ako znesiteľný, ale dlho mi nesedel – narevaný akosi tak do „nepodareného thrash metalu“ a v nahrávke zasadený nasurovo, ako keby Patrick v štúdiu ani nič nedolaďoval, proste ako vec naryčal, tak tam išla.
Asi aj preto som k novinke „Obsideo“ pristupoval trochu ako „čo to taký PESTILENCE, vypočujem, patrí sa, recenzovať bude niekto iný“. Nikto iný sa neprihlásil, dosť zaujímavé. Po napočúvaní asi takto – legenda po tretíkrát po novom, a opäť trochu inak. Duo zo starých čias – Mameli a Uterwijk na gitarách, ten prvý klasicky aj za mikrofónom, a dvaja noví spoločníci – Haley (o.i. PSYCROPTIC) za bicími a Meier s basou urobili z „Obsideo“ možno najbrutálnejší album PESTILENCE v histórii, pričom je to stále tá istá skupina spred 20 a viac rokov, s jej typickými postupmi, sólami a atmosférou.
Veľa sekaných partov, disharmónií, mrazivých, zlovestných nálad. PESTILENCE obzvlášť – a neľútostne – drvia hlavne v stredných tempách, je tam kopa zloby a gitary majú fakt „svalnatý“ zvuk. Popri nich v nejednom okamihu vynikne výborná basgitara a vokál je našťastie naspäť presne tam, kde má byť. Celé dobre, pamätníkov poteší, mladšie generácie, ktoré uleteli na „modernom“ a „technickom“ death metale, to má vraziť do kresla - tu seď a počúvaj, ako to treba urobiť zručne a poriadne. Ten album chcel čas, ale oplatilo sa nájsť si ho v tej záplave nových „objavov“.
Až s "Obsideo" sa vrátil ten PESTILENCE, ktorý som poznal v deväťdesiatych rokoch minulého storočia a pritom je dostatočne aktuálny, aby nebol len revivalom samého seba.
Výborná práca a absolútna spokojnosť.
2. března 2014
Hooya
8 / 10
Až napotřetí se to Mamelimu podařilo dotáhnout do zdárného konce. Zatímco minulou desku si díky příhodnému Mameliho ryku pouštím jen v dobách moravských zabijaček, hudební složka „Obsideo“ má potencionál se uchytit v playlistu i při jiných, v mnoha ohledech slavnostnějších hodovaček. Tohle jsou totiž nefalšované deathmetalové žně po vzoru nenapodobitelných PESTILENCE. Paradoxně mi tu schází jen zvrhlejší odstín Mameliho vokálu a nervóznější basové výpady, ale jinak bez výhrad.
2. března 2014
Shnoff
8 / 10
Tento výtvor PESTILENCE zdá se mi býti velmi šťastným. Nasypaný, nadrcený, přitom technický, s atmosférou. Mamelimu je jasné, že první půlka devadesátek je dávno pryč, tak proč se s tím mazat. Like.
2. března 2014
Z HODNOCENÍ ČTENÁŘŮ
Dilemma
9,5 / 10
Uz Doctrine je vyborny album a tento este trosku lepsi
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.